Цончо Родев
Чудовището от залива Флуру

chitanka.info

Вече бях готов да се представя според предписанията на устава, когато полковник Шивачев тръгна със сърдечно протегната десница към мене и ме превари:

— Капитан Борислав Златков, нали? — Той разтърси ръката ми; уплаших се, че тайното му намерение беше да я откъсне от рамото. — Много се радвам, че дойдохте, Златков. Поисках да ви командироват при мене в Бургас, защото имам една задача точно като за вас…

Настанихме се на удобното канапе срещу бюрото му и запушихме.

Чудовището

Полковник Шивачев беше на около петдесет години, нито висок, нито нисък, с посивели на слепоочията коси, лицето му носеше белезите на отдавна прекарана сипаница, а в очите му грееше неувехнала младежка жизненост.

— Защо смятате задачата „точно като за мене“, другарю полковник? — ухилих се аз. — Допреди минута вие изобщо не ме познавахте.

— Не ви познавах лично, но съм слушал много за вас. — Той подмигна закачливо. — Заповедта за награждаването ви по повод миналогодишната история с онази чуждестранна „научна експедиция“ в Несебър беше изпълнена с толкова суперлативи, че човек трудно може да ги забрави. Не е без значение и това, че сте леководолаз.

— Каква е задачата, с която ще ме натоварите?

— Чудовището от залива Флуру̀. — Тези странни думи той произнесе без никаква следа от хумор и аз неволно се провикнах:

— Какво?! Страхувам се, че не ви чух добре.

— Чудовището от залива Флуру̀ — повтори Шивачев отчетливо. — Не сте ли слушали за него?

Мълчаливо поклатих глава. В деветгодишната си работа в милицията бях имал случаи да се сблъскам с много чудновати неща — фантастични изобретения, наркотици, потънали съкровища и какво ли още не — но за пръв път от детските си години насам чувах някой да говори сериозно за чудовища.

— Знаете ли къде е заливът Флуру̀? — продължи полковникът.

— Не е ли между нос Коракя̀ и Маслен нос?

— Именно. Между нос Коракя и Маслен нос има три пусти заливчета. Южното, най-близкото до Маслен нос, на езика на рибарите се нарича Зигра; средното носи името Света Параскева; северното, което опира до нос Коракя, е Флуру̀. Чудовището, за което ви говоря и за което говори целият Бургаски окръг, живее точно в този залив.

Полковник Шивачев нямаше вид на човек, който обича да разказва приказки. И когато твърдеше, че целият Бургаски окръг говори за някакво чудовище, той очевидно не се опитваше да създава сензации. Дали пък наистина не ми предстоеше да се срещна с някакво по чудо запазено прадревно чудовище? Чел съм, че понякога природата обича да си устройва такива шеги — рибата с крака „латимерия“, тайнствените обитатели на езерото Лох-Нес, хималайския снежен Човек „йети“…

— Разкажете по-подробно за това чудовище — помолих аз.

— По нашия край за него се говори отдавна — започна полковникът, — но никой не гледаше сериозно на приказките. Цялата работа, знаете, прекалено напомня легендите: тайнствено чудовище, което се крие в малък залив, пламъци, бликащи от очите му, зловещ нощен рев и така нататък, и така нататък. Съгласете се, че такива истории не могат да предизвикат друго освен снизходителни усмивки. Специално ние — полковникът имаше предвид милицията — знаем за тези разкази от години, но ги отминавахме по същия начин, както, да речем, брътвежите на свещениците и бабичките за „страшния съд“ и „второто пришествие“.

— Кое ви накара сега да погледнете по друг начин на същите разкази?

— Ще ви обясня, Златков. Преди година и половина, през ноември 1962 година, риболовният кораб „Свобода“ претърпя авария при твърде странни обстоятелства. — Шивачев се премести до бюрото си и се справи с някакви листове. — Късно вечерта на 16 ноември корабът плавал от Ахтопол към Созопол. Имало три бала вълнение и лека мъгла. И когато „Свобода“ минавал пред залива Флуру̀… Слушайте, ще ви прочета извадки от показанията на капитана.

„… През мъглата видях, че сме точно в траверс[1] на залива Флуру, а вляво пред мен вече смътно се очертаваше нос Коракя. Часът беше около 11 вечерта — не мога да определя точно, защото мина повече от час, докато се сетя да погледна часовника. Изведнъж пред носа на кораба се разнесе клокочене и се издигна бял воден стълб с височина около пет метра и дебелина около метър, метър и половина. Носът на кораба бе отхвърлен настрана, сякаш бе получил удар отляво. Веднага дадох «дясно на борд» и корабът мина покрай водния стълб. Излязох от рубката и го разгледах. Водният стълб беше бял и над него се носеше светъл пушек. Гръм не чух, а само свистене. Почти веднага след това на палубата излезе механикът и каза, че едновременно с удара в машинното отделение станало много горещо и че започнала да нахлува вода. Ударих склянката[2] и вдигнах екипажа в тревога. Оказа се, че в носовата част на кораба под ватерлинията[3] има пробойна[4]. С голяма мъка затворихме отсека[5] към машинното. Опитахме се да запушим пробойната, но не успяхме. Заповядах някои тежки предмети да бъдат преместени от бака[6] на кърмата, но корабът не измени положението си — носовата част беше почти пълна с вода. Корабът започна да губи ход — газехме дълбоко, вълните прехвърляха бордовете и проникваха в трюма[7]. Пуснах в действие водната помпа, но корабът продължаваше бавно да потъва. Затова, след като минах нос Коракя, измених посоката и се отправих към устието на Ропотамо. Подготвих екипажа за изоставяне на кораба, но реших да се боря до последна възможност за спасяването му. Особен героизъм прояви механикът, който през цялото време стоя до кръста в ледената вода и поддържаше работата на машината. Ходът ни намаля до два възела. И когато бяхме пред потъване, корабът най-сетне заседна на пясъчната банка[8] между устието на Ропотамо и Аркутино. Тогава напуснахме кораба и от заставата на Ропотамо съобщих по телефона за аварията.“

— Странна история — казах. — Нямате ли повече сведения за този бял стълб, предизвикал аварията?

— По-нататък в показанията си капитанът пише, че белият стълб се задържал около минута и след това изчезнал също така внезапно, както се появил. Но странното в историята не свършва дотука, Златков. Още на сутринта били предприети бързи действия за спасяването на „Свобода“. От Созопол дошли леководолази, които поставили пластир[9] на пробойната, а от Бургас — мощен влекач. Така корабът бил изваден, водата в трюма — изпомпена, и той закаран на док[10] в Бургас. Знаете ли какво е констатирала комисията, която е анкетирала аварията? Че металната обшивка на корпуса на „Свобода“ е била стопена…

— Стопена? — възкликнах аз.

— Точно така, стопена — повтори полковникът. — Стопена от свръхвисока температура.

— Как е възможно такова нещо? Не съм специалист, но мисля, че за да се стопи металът, трябва да е имало температура над хиляда градуса. При това под водата…

— Чудовището, Златков — замислено се усмихна полковникът. — За чудовището няма нищо невъзможно. Военните претърсиха района, но не откриха нищо. Не ги упрекнахме — мястото на аварията беше определено твърде приблизително. И анкетата приключи със заключение, че „корабът вероятно се е натъкнал на мина, останала от войната“, но на това заключение не повярва никой, дори и съставителите му — взривяването на мина винаги е придружено с експлозия, а целият екипаж на „Свобода“ твърдеше единодушно, че експлозия нямало. Рибарите и населението приписаха случая на чудовището и оттогава насам никой не смее да приближи залива Флуру̀. Вече година и половина по цялото южно крайбрежие не се говори за нищо друго освен за рева на чудовището и за пламъците от очите му — една масова психоза, която с всеки изминат ден взема все по-застрашителни размери.

Понечих да кажа нещо, но Шивачев ме изпревари:

— Това не е всичко, Златков. Като се занимавахме със случая, ние си спомнихме, че през пролетта на 1955 година вече имаше една подобна случка пред залива Флуру̀. Шведският товарен кораб „Арабела“ се бе оплакал, че като преминавал край това място, на около двеста метра от него паднал тежък снаряд, който вдигнал висок стълб вода. Тогава работата приключи с размяната на няколко дипломатически ноти и с хвърляне вината отново на необезвредена мина. Но докато случаят с „Арабела“ не достигна до населението, за аварията на „Свобода“ знаят всички. За чудовището вече говорят не само бабичките и поповете, а и хора с трезва и ясна мисъл. Ще ви кажа например, че сведения за ревове и пламъци получихме и от войници и офицери от заставата на Маслен нос — комсомолци, които нямат склонност да обясняват нещата с бога или дявола.

Замълчахме. Запалих нова цигара и се опитах да се съсредоточа. Напразно — аз съм човек на реалността, а онова, което чух в този половин час, беше премного фантастично за моите възможности.

— Добре — казах най-сетне. — Да приемем, че в залива Флуру̀ има някакво чудовище. Защо с него не се занимават съответните научни институти, а Държавна сигурност?

— Ще ви отговоря. Във всички случаи наш дълг е да избавим населението от това състояние на уплаха и несигурност. Ако в залива има чудовище, тогава всичко е наред: ще го вържем за синджирче и ще го заведем в Аквариума да го показваме на любопитните. Но да приемем обратното — че аварията със „Свобода“ не е дело на чудовище, а на човек. Не, не се смейте, Златков. Вие вече се уверихте, че действителността надмина всички фантазии. Да допуснем например, че около залива Флуру̀ действува добре законспирирана група диверсанти, която разполага с някакво ново оръжие, способно да предизвика висока температура на далечно разстояние. В този случай обект на нападението беше български кораб. Но помислете си какво би станало, ако вместо „Свобода“ се бе случил, да речем, гръцки кораб. За подобряване отношенията ни с Гърция бяха необходими години. Сега при едно нападение върху гръцки кораб никой не би повярвал, че е дело на чудовище, а случката би била приписана на нашата власт. И само за минута плодът на многогодишните усилия би отишъл по дяволите…

Разбрах всичко. По-ясно полковникът не би могъл да се изрази. Изправих се.

— Какво ще заповядате, другарю полковник?

— Да се занимаете с чудовището, Златков. Ще бъда откровен. Не ви предсказвам успех и няма да се разочаровам, ако не откриете нищо. Имате думата ми за това. И все пак…

Не довърши. Всичко останало той изрази с ръкостискането си.

[1] Траверс — посока, перпендикулярна по отношение курса на кораба. ↑

[2] Склянка — корабна камбана. ↑

[3] Ватерлиния — черта на борда на кораб, до която той нормално потъва във водата. ↑

[4] Пробойна — дупка, пробив, продупчено място в корпуса на кораб при авария. ↑

[5] Отсек — отделение вътре в кораба, образувано от водонепроницаеми прегради. Когато поради авария в някой отсек попадне вода, благодарение на преградите тя не може да напълни целия кораб и той не загубва плавателността си. ↑

[6] Бак — носова част на горната палуба. ↑

[7] Трюм — помещение в долната част на кораб за машините, складовете за гориво, за храна и т.н. ↑

[8] Банка — отделно лежаща морска плитковина. ↑

[9] Пластир — средство за временно затваряне на пробойна на кораб. ↑

[10] Док — пристанищно съоръжение за поправка, пребоядисване и почистване на подводните части на кораби. ↑

Робинзониада

Естествено първата ми работа беше да науча всичко, което се знаеше за чудовището. Проучих досието в управлението на МВР в Бургас, после отделих цяла седмица, за да събера лично сведения. В Созопол се срещнах с капитана на „Свобода“, но той не можа да ми каже нищо повече от онова, което се съдържаше в показанията му. После слязох на юг и поговорих с рибари от Ропотамо и от даляните на Еля, Мириус, Кондрос и Стомопло[1], с войници и офицери от крайбрежните застави, със селяни от Приморско и Китен. Какво съм открил, ще разберете след малко; сега обаче мога да ви кажа, че единственото, което не открих, беше човек, който да не е чувал за чудовището. Попаднах дори на три „напълно достоверни“ рисунки на тайнствения морски звяр, които… бяха съвсем различни: на едната чудовището изглеждаше като гигантска костенурка, но с човешки ръце, които се подаваха от черупката; втората представляваше нещо като прилеп с рибешка опашка; според третата чудовището всъщност беше онзи крилат змей, за който уж знаехме сигурно, че е убит преди две-три хиляди години от свети Георги…

Съзнателно отхвърлих всички показания, които започваха със „Зная от сигурно място…“, „Брат ми казваше…“ или „Един рибар като минавал…“ и си отбелязах само онези, които говореха в първо лице единствено число. Общо открих 27 души, които бяха чули рева на чудовището, и 19, видели пламъците на очите му. От тях 15 души твърдяха, че чудовището реве, когато наближава буря, а 12 — когато идва хубаво време; 11 души се кълнеха, че светлината на очите е винаги от сушата към морето, а 8 — от морето към сушата…

Въоръжен с тази „точна“ информация, аз се оказах точно на същото място в издирването, където бях след разговора ми с полковник Шивачев. Очевидно на чужди сведения не можех да разчитам и трябваше да поискам лична аудиенция от чудовището. И през един щастлив ден в края на юни един бързоходен катер ме стовари в залива Флуру̀ като нов Робинзон Крузо.

Да ви призная откровено, аз работя от девет години в милицията, но никога не съм прекарвал двадесет по-хубави дни от онези, които представляваха моята робинзониада на Флуру̀. Живеех в удобна палатка, снабден с всичко за един приятен живот — от сандъчето с книги, които от години не намирах време да прочета, до чудесния транзистор, който непрекъснато ме веселеше с музика от целия свят. Ще ви доверя в скоби, че между багажа ми се намираше и една късоцевна карабина и кутия патрони, включително взривни — въпреки недоверието си бях готов и за среща с чудовището. Два пъти на седмица посрещах с шлюпката[2] рейсовия кораб за Мичурин и чрез него получавах прясна храна, зеленчуци и малка бъчвичка вода. Това беше единствената задължителна точка в програмата ми. В останалото време четях, къпех се, лежах на плажа, ловях риба с въдица и харпун, която по-късно пържех или печах на шиш, слушах радио или с леководолазен апарат на гърба преброждах дъното на залива в търсене диря от чудовището или просто за развлечение. Любим обект на леководолазните ми разходки бяха останките на френския кораб „Жак Фресине“, който и сега лежи на двадесет и пет метра под водната повърхност точно до нос Коракя.

Има нещо страшно, недействително и призрачно в гледката на един потънал кораб. Нарамил леководолазния апарат аз обикновено отивах пеша по скалите до носа — там, където на метър от водата незнайна ръка е поставила бетонно блокче с надраскан с пирон надпис: „Жак Фресине, 1925“. Скромен и трогателен паметник! Тук аз се екипирах, хлъзвах се по скалата и след секунда морето ме поглъщаше. Спокойно и без бързане се спущах към дълбочината. Наоколо играеха риби — златно-зелени лапини и цели облаци сребристи сафриди, понякога край мене важно и с достойнство преминаваше едър лефер, хвърляше ми един пълен с незачитане поглед и отминаваше надменно, друг път плоски като резен хляб спари висяха като закачени във водата и ме наблюдаваха любопитно с червеникавите си очички… Аз продължавах да се спущам. Синевината на водата се сгъстяваше, посивяваше и тогава пред мен се появяваше корабът. Не, най-напред се появяваха онези дълги влакнести водорасли, налепени по вантите и мачтата, които течението развяваше като празнични вимпели. После се показваха гърбавите лодбалки[3] с увисналите по тях гроздове черни миди и след миг се озовавах на палубата. Наистина страшна и прелестна гледка! Тук всичко приличаше на замъка на Спящата красавица — покритите с молюски леери, зеещите люкове и прозорците без стъкла, целият този смълчан в сънен унес кораб. Аз се провирах под капитанския мостик, разхождах се като последен пасажер по променад-дека[4], прониквах в мрачните каюти, спущах се по стръмните стълбички, по които почти четиридесет години не са трополели подковани моряшки обуща. Сега единствените живи същества, които срещах, бяха няколко изплашени от появяването ми попчета или ленива морска лисица, която след бягството си оставяше светъл отпечатък от своето сплескано тяло върху покритата с тиня палуба…

Вечерите обичах да прекарвам пред палатката. Тогава лежах по гръб на гумения си дюшек, гледах златната пътека, която луната прекарваше през морето, слушах как музиката от радиото ми се смесваше с приспивното припляскване на вълните и — да си призная ли? — съжалявах, че при мен не са жена ми и моят малък син…

Когато по този начин изминаха двадесет дни, реших, че доброволната ми робинзониада е напразно губене на време. Натоварих целия си багаж на шлюпката и го превозих до близката (на час и половина път по брега) гранична застава, после с рейсовия кораб отидох в Бургас да докладвам на полковник Шивачев. И стана точно като в романите — тъкмо разговарях с полковника и от същата застава, където беше багажът ми, се обадиха по телефона, за да съобщят, че същата нощ след заминаването ми патрулна двойка от заставата бе видяла светлините на чудовището… Идеше ми да се пръсна от мъка! Полковник Шивачев не ме упрекна, не каза нито дума. Пък и не беше нужно — макар и да знаех, че съм станал жертва на сляпа и непредвидима случайност, аз се чувствувах виновен като разкаян злоумишленик.

Върнах се в залива Флуру̀ и прекарах още една седмица. Напразно! Чудовището очевидно не проявяваше никаква симпатия към представителите на милицията…

Когато обмислих — за кой ли път вече? — положението, стигнах до заключение, че в издирванията си бях избрал най-глупавия възможен начин. За пръв път в практиката си аз разчитах на случайността. Какво всъщност очаквах да се случи? Да срещна чудовището? Да видя светлините му или да чуя неговия рев? Добре, да приемем, че някоя нощ зърнех светлини на един-два кабелта в морето. После? Какво щях да направя после? Да стрелям? Глупости, аз не съм като онези герои на Дикенс, които „първо стрелят, после питат кой е“. Тогава? Може би ще се приближа с шлюпката? Но източникът на светлината, чудовище или човек, нямаше ли да долови приближаването ми и да изчезне?

Не, пътят беше погрешен. Бях се задоволил със съвсем повърхностна информация — безшумни взривове, светлини и ревове — а разполагах само с три точно установени факта. Ето как бяха записани те в малкия ми бележник, от който никога не се деля:

18 юли 1964 — радиално движещи се светлини от център на около 200 м срещу Флуру̀; светлината се е появила неизвестно кога, може би още през деня, когато не е можело да бъде забелязана; угаснала изведнъж в 21 часа 23 минути; обяснение — никакво (чудовище?).

16 ноември 1962 — воден стълб, придружен със свистене и буйно отделяне на па̀ра, който стопил металната обшивка на „Свобода“; появил се около 23 часа и се задържал една минута; обяснение — взривяване на мина.

8 февруари 1955 — воден стълб, забелязан от шведския кораб „Арабела“; обяснение — тежък снаряд или мина.

Това бяха трите твърди данни, с които разполагах. Само тези три. След известно колебание не вписах при тях и моя приятел „Жак Фресине“ — за него знаех само, че е потънал през 1925 година, а това още не показваше връзка с чудовището, пък и въобще нямаше данни то, чудовището, да е обитавало тези места толкова отдавна. Както виждате, запасът ми от факти беше повече от скромен. Аз просто се бях поддал на общата психоза, свързана с това „проклето място“, както местните хора наричаха залива Флуру̀, и бях пренебрегнал основното правило на моя „занаят“: да се събира пълна информация и едва тогава да се действува.

И така, аз за втори път разтурих моя малък лагер и, грижливо опакован, го стоварих при любезните граничари от заставата.

[1] Малки заливи между Маслен нос и село Приморско. ↑

[2] Шлюпка — гребна лодка, приспособима и за плаване с платна. ↑

[3] Лодбалки — железни греди по бордовете на кораб, извити в дъга нагоре, служещи за издигане и спущане на лодки. ↑

[4] Променад-дек — палуба за разходка на кораб, обикновено закрита. ↑

Възелът се затяга

След като полковник Шивачев одобри новия ми план за действие, аз се прехвърлих във Варна. Десет дни прекарах в изучаване архивите на щаба на Военноморските сили и на Параходството при Българския морски флот, после преминах в Народната библиотека и още една седмица посветих на четене годишнините на всички стари вестници и списания, които намерих. По-нататък сами ще прецените дали резултатът оправдаваше вложения труд.

Една вечер в средата на август се прибирах в къщи. Този ден бях приключил с библиотечните си занимания и настроението ми беше „под нулата“: наистина бях се добрал до някои факти, но те не направиха проблемите по-ясни. Вървях замислен, обезкуражен, не обръщах внимание на безкрайния поток весели летовници около мене, не чувах примамните мелодии на оркестрите от ресторантите. И точно тогава се сблъсках с моя приятел Евгени Белинов.

Тъй като нататък Евгени ще бъде главен герой на моя разказ, нека да ви го опиша накратко.

Той е инженер-геолог и специалността му е да търси и открива залежи на нефт и земен газ. Евгени е със среден ръст, русоват и с една от онези светли (щях да кажа: немски) кожи, които, колкото и да се излагат на слънце, не почерняват. Има весел и приятен характер и двойното качество на отличен приятел и превъзходен работник — миналата година вестниците го прочуха като конструктор на първата българска сонда, издигната на понтони направо в морето. И все пак, когато с внезапен подтик реших да му доверя въпросите, които ме измъчваха, това не беше нито поради плаващата сонда, нито поради цвета на кожата му, нито поради доказаната му дискретност. Избрах го за мой довереник, защото той единствен от моите познати проявява белези на гениалност. Питате какво разбирам под думата гениалност? — Дарба да се гледа сериозно на несериозни неща.

Поканих го в къщи, вечеряхме, говорихме си за последните шест месеца, в които не бяхме се виждали. А когато пиехме кафето, заприказвах го за чудовището от залива Флуру̀. Описах му задачата, както ми я беше поставил началникът на Окръжното управление на МВР в Бургас, първите сигурни данни, множеството полудостоверни сведения от разни очевидци и лъжеочевидци, разказах му за едномесечната ми робинзониада и най-сетне стигнах до последните ми издирвания. През цялото време той ме слушаше с внимание и понякога си записваше нещо на едно листче.

— Освен тези данни, които вече знаеш — продължавах аз, — в архивите и библиотеката се добрах до още няколко. Не мога да преценя доколко всичките имат някаква връзка с чудовището, но ще ти ги кажа. Изреждам ги, както ги научих — в обратен ред. Първите две са, така да се каже, от природонаучен характер. В списание „Природа и знание“ професор Малчев е описал рева на чудовището, който той е слушал в залива Флуру̀ на 1 септември 1953 година, по време на хидробиологически изследвания. Всъщност той не споменава нито думата чудовище, нито рев. Около седем часа сутринта професорът доловил особени звуци, които охарактеризира като „странна, необичайна, непривична за човешкото ухо музика на орган“. Морето било тихо и звуците се чували напълно ясно. Долитали сякаш направо от морето и ту заглъхвали, ту се усилвали. Този чудноват концерт продължил до девет часа и тринадесет минути.

— Какво обяснение дава професорът?

— Той е твърде сдържан и предпазлив в обясненията си. Напомня само за „пеенето на пустинята“, когато поради бързата смяна на температурата или на атмосферното налягане въздухът между пясъците се оцежда с подобен звук, и свързва това с карстовите скали, които са наоколо.

— Хм — изсумтя Евгени, но не каза нищо повече.

— На 4 май 1947 година всички наши вестници са описали едно интересно събитие, станало предния ден, на 3 май. Тогава морето изхвърлило на Маслен нос и в заливите Света Параскева, Флуру̀ и Зигра неимоверно количество умряла риба. Чудното в случая е, че рибата била… сварена. Да, да, именно сварена риба. Просто да вземеш къшей хляб, да седнеш край брега и да ядеш. Впрочем точно така постъпило и цялото население между Ропотамо и Китен. Обяснение — внезапно бликване на термален извор с много висока температура някъде на морското дъно, като още първата гореща вода заляла случайно минаващ рибен пасаж.

— Сварени риби появявали ли са се и по-късно?

— Не, чудото е било само на тази дата.

— В такъв случай обяснението за термалния извор не може да се приеме…

— Ясно — казах аз. — Ако беше извор, все от време на време местните хора щяха да си устройват и други пиршества за сметка на непредпазливите риби. Но сега да не коментираме, а само да се запознаем с фактите. Нов воден стълб, подобен на другите, се е появил пред залива Флуру̀ на 26 юли 1939 година, към 13 часа. Описан е много картинно във вестник „Зора“ под гръмкото заглавие: „Дръзка провокация на неизвестна подводница пред нашите южни брегове. Мина или торпедо?“. Вестник „Дневник“ изказва друго предположение: „Катастрофа на подводница от неопределена националност в наши териториални води“. В архивите на ВМС събитието е само отбелязано без коментарии. Фактите станаха шест. Ето и седмия: минута преди пладне на 12 декември 1925 година френският параход „Жак Фресине“ се блъснал в скалите на нос Коракя и за четвърт час потънал с целия си товар. Екипажът се спасил. Прибавям този случай към „актива“ на чудовището, макар че около катастрофата на „Жак Фресине“ не се споменава за взривове, рев или светлини, защото в него има нещо тайнствено, необяснено и досега. Според капитана и вписванията в корабния дневник, спасен при катастрофата, параходът се движел във фарватера[1] на пътя Истанбул — Бургас. Изваденият от водолази корабен компас бил напълно изправен.

— Тогава какво е причинило катастрофата?

— Имало гъста мъгла. Толкова гъста, че наблюдателят на бака видял скалите едва когато корабът бил на десет метра от тях.

— Питам друго. Как може корабът да се е движил във фарватера с изправен компас и въпреки това да е налетял на скалите?

— Малък трик на чудовището, Евгени — усмихнах се аз. — Или трик на девиацията[2]. Друго обяснение не мога да дам.

Замълчахме. Евгени се взираше в тънката струйка дим от цигарата си и мислеше съсредоточено.

— Имаш ли някаква морска карта? — попита той по едно време.

— Имам една явна[3] от 1955 година за района Блатница — Инеада.

— Извади я, ако обичаш. Катастрофата на „Жак Фресине“ ми припомни нещо, което искам да проверя.

Намерих картата и я разгънах на масата. Евгени се порови из нея и извика победоносно. Погледнах онова, което ми сочеше с пръст. Някъде около Маслен нос на картата имаше надпис: „Внимание! Между Созопол и Куру бурну[4] склонението[5] несигурно“[6].

— Разбираш ли? — нервно заговори Евгени. — Магнитните смущения са толкова чести в този район, че дори са отбелязани на картата. А твоят залив е приблизително точно в средата на разстоянието между Созопол и Куру бурну.

— Какво толкова интересно виждаш в това? Не е чудно някъде там да има минерални залежи, които да влияят на компаса.

— Не забравяй, че съм геолог — все така припряно възрази Евгени. — Минералните залежи биха влияли с постоянна интензивност на компаса. Постоянно и с постоянна интензивност. Това влияние би било измерено и съответното склонение, нанесено на картата. В случая положението е друго. В района на Флуру̀ компасът обикновено показва нормално и само от време на време дава силни отклонения. Именно на такова отклонение е станал жертва „Жак Фресине“!

— Ако не с минерални залежи, как ще си обясниш това отклонение на компаса?

— Че там действува мощен импулсен магнитен източник, който изменя силовите линии на земния магнетизъм.

— Значи изключваш… — започнах аз, но Евгени ме прекъсна:

— Продължи нататък с фактите, които си събрал. Ще обобщаваме накрая… ако изобщо може да се обобщава.

— Всъщност аз почти свърших. Открих още само едно съобщение. Ще ти го прочета така, както съм го преписал от вестник „Пряпорец“ от 5 април 1916 година.

— Коя година?

— Хиляда деветстотин и шестнадесета.

— Интервалите между твоите „твърди данни“ са много объркани.

— Това е едно от нещата, които ме измъчват. Не мога да открия никаква закономерност в появяването на чудовището. Слушай само: шестнадесета година, двадесет и пета, тридесет и девета, четиридесет и седма, петдесет и трета, петдесет и пета, шейсет и втора и шейсет и четвърта! Колкото и да си играх, не можах да извлека никаква логика от тези дати.

— Добре, старче. — Ще отбележа мимоходом, че аз, „старецът“ Борислав Златков, съм точно двадесет и четири часа по-възрастен от „младежа“ Евгени Белинов. — Сега чети вестник „Пряпорец“.

Разлистих бележника си и намерих страницата, където бях преписал съобщението.

— Да, ето го: „Както ни известява нашият дописник г-н Стамат Пешев от гр. Бургас, завчера на 3 априлий чужда подводна лодка е извършила нападение срещу българския морски бряг. Атаката е била насочена срещу едно ненаселено заливче на север от Зехтин бурун[7], което тамошните рибари именуват Флуру̀. Изстреляната торпила е вдигнала бял пушлив гейзер, който се задържал няколко минути над морето. Висши военни чинове са изказали предположение, че атаката е дело на руски подводник, погрешил заливчето Флуру̀ с пристанищния порт на Созопол или Бургас.“

— Това ли е всичко?

— Това. Не открих никакви други подробности — кой го е забелязал, на кое място в залива е избухнала „торпилата“, в колко часа, нищо.

— А в архивите на ВМС?

— Изобщо не е отбелязано. Предполагам, че „гейзерът“ е бил видян от местен жител, който е съобщил за него само на господин Стамат Пешев.

Около половин час не проговорихме. Жена ми и детето вече спяха в другата стая и в къщата цареше тишина. През прозореца долиташе далечният отглас на кипящия в големия град живот. Ние пушехме и мислехме.

— Е, какво ще кажеш? — наруших най-сетне мълчанието аз.

— Всичко е много странно — заговори Евгени, след като затисна угарката си в пепелницата и отпи глътка коняк. — Твоето чудовище е някакъв малък технически феномен, старче. Слушай само какви качества притежава: светлина, звук, топлина и електромагнитност. Просто да се чудиш!

— Знаех, че ще изключиш чудовището. Добре. Тогава трябва да приемеш другата хипотеза на полковника: чудовището е човек, по всяка вероятност вредител.

— И тази хипотеза не струва. Липсва й логика. — Изглежда съм направил някаква кисела гримаса, защото Евгени побърза да разясни думите си: — Ако наистина е вредителство, то не е дело на един човек, а на цяла династия вредители. Между шестнадесета и четиридесет и шеста година има почти петдесет години. Следователно вредителският занаят се предава от баща на син, освен ако не е намесен вече и внукът. Второ, на кого служат тези потомствени вредители? До тридесет и девета година включително те вредят на царска България, по предположение в полза на Съветския съюз. След войната обаче те вредят на социалистическа България и в полза на дявол знае кого. Трето, техническите им средства. „Гейзерът“ от шестнадесета година напълно прилича на водния стълб, отворил дупка в търбуха на „Свобода“. Следователно, ако използуват „базука“ или нещо още по-модерно твоите вредители са го имали още в Първата световна война, когато се атакуваше „на щик“, а от самолетите се пущаха ръчни бомби. Немският „танков юмрук“ и съветската „катюша“ бяха измислени през Втората световна война, и то във втората й половина. Значи твоите гениални изобретатели са изпреварили цяла епоха в техниката… за да варят риба в морето или да плашат рибарите с разни допотопни чудовища.

— Не се залавяй за думата „вредител“ — казах аз. — Говори само за „човек“. Няма да отречеш, че качествата на чудовището са дело на голямата техника. А техниката пък е дело на човека.

Евгени се нацупи, сякаш бях изрекъл нещо много обидно или глупаво.

— Всяко разумно човешко действие има своя определен смисъл. Може да е погрешен или нехуманен, но все пак е смисъл. Нямат го действията на лудите, но затова пък лудите не изобретяват такива термо-свето-звуко-магнитни дяволии. Къде е здравият смисъл в употребата на голямата техника, за която говориш? Нападението върху „Свобода“ разбирам — вредителство. Но защо този хитър и умен човек ще използува изобретението си, за да вари риба, да плаши шведи, да прави гейзери или ей така, само да дава материал за сензации на „Зора“ и „Дневник“? Защо ще хаби светлините си през деня, когато те остават незабелязани, а ще ги угаси в девет часа вечерта, когато през юли е още светло? Защо ще използува електромагнитните импулси в ясно време, когато корабите от Маслен нос виждат Емине? Отговори ми на тези въпроси и аз ще вдигна бяло знаме.

— Изглежда се връщаш пак към идеята за чудовището…

— Защо пък не? Чудовището е толкова удобно за обясняване на всичко необяснимо.

Нямаше защо да го измъчвам повече. Евгени очевидно също не можеше да се оправи в онзи лабиринт, в който се лутах и аз самият.

— Какво смяташ да правиш нататък? — попита той след нова порция мълчание.

Вдигнах рамене. Бих искал да имам готов отговор на този въпрос.

— Знам ли? Навярно ще се върна пак в залива. Там поне не бездействувам. Или най-малкото — давам си вид, че върша нещо…

[1] Фарватер — безопасен път за плавателни съдове, обикновено определен със знаци. ↑

[2] Девиация — отклонение на компасната стрелка от магнитния меридиан в резултат на действието на корабния магнетизъм. ↑

[3] Т.е. която не е секретна. ↑

[4] Нос на турска територия, близо до българо-турската граница. ↑

[5] Склонение — отклонение на компасната стрелка от магнитния меридиан вследствие земния магнетизъм. ↑

[6] Автентично. ↑

[7] Зехтин бурун — старото име на Маслен нос. ↑

Останки от… бъдещето

Бях излязъл с шлюпката да взема провизиите и бъчвичката вода от рейсовия кораб, когато внезапно пред мен се появи ухилената физиономия на Евгени.

— Хайде, хайде, не се блещи такъв! — подвикна ми той. — По-добре поемай багажите ми.

— Ама ти… какво?…

— Нищо. Взех отпуска и дойдох да я прекарам при тебе. Спомни си, че и Робинзон имаше своя Петкан.

Но когато започнахме да товарим, оказа се, че той е понесъл толкова багаж, сякаш имаше намерение през отпуската да построи на бърза ръка малък завод. Освен раницата с дрехи той носеше още леководолазен апарат и някакви ужасно тежки сандъци с тайнствени съоръжения. Стана така, че когато натоварихме багажа му, лодката затъна до самия ръб, пък и не остана място за втори пътник. Затова Евгени се съблече по гащета, тури перките на краката и с едно „Хайде да те видим, старче, кой ще стигне пръв до брега!“ заплува бързо пред шлюпката, като поспираше само за да подхвърли някоя шега по адрес на гребното ми майсторство.

Ако познавате инженер Евгени Белинов, сигурно няма да се изненадате, че той до вечерта не ми обясни причината на неочакваното си посещение. Просто се забавляваше да дразни любопитството ми с глупости от рода на „Петкан“, „красотата на усамотението“, „далеч от земната суета“ и така нататък. Аз пък му отмъстих, като престанах да го разпитвам и се залових словесно и нагледно да му обяснявам малко познатия кулинарен специалитет — как се пече кефал на шиш: как се подготвя жаравата, как кефалът се нанизва на шиша по цялата си дължина и как после шишът се забива сред жаравата ту от единия, ту от другия му край… Изглежда че моите нерви се оказаха по-устойчиви, понеже, след като изядохме обилно полетия с лимонов сок кефал и изтегнати край тлеещия огън, запушихме традиционната вечерна цигара, Евгени пръв заговори:

— Знаеш ли, старче, ние с тебе сме кръгли идиоти. И не се засягай, но аз те превъзхождам в идиотщината. Да не се оправи в техниката и математиката човек като тебе, който има работа само с кокошкари, махленски клюкарки и пияни скандалджии, е все пак оправдано. Но аз, уж опитен инженер…

Опитах се да имитирам монотонния глас на радиоговорителите:

— След кратък увод в дух на откровеност и справедлива самокритика видният български инженер Евгени Белинов пристъпи към същината на изказването си.

— Когато разглеждахме твоя поменик с „твърдите данни“, ние се препънахме в логиката и не можахме да открием никаква закономерност в появяването на твоето частно чудовище. И знаеш ли къде е нашата грешка? Тя е в това, че броихме наред и лещата, и фасула, и граха…

— Какво?

— Виждам, че нямаш склонност към поетичните сравнения. Добре, ние грешахме, като изброявахме наред и светлините, и ревовете, и белите стълбове вода, и магнитните фокуси на чудовището. А това е първокачествена глупост.

Признавам, че все още бях изпълнен с недоверие. С „твърдите данни“ бях правил толкова комбинации, че не допущах нещо да се е изплъзнало от погледа ми.

— Отлично. Постарай се тогава да поправиш грешката ни.

Евгени измъкна от огъня едно въгленче и с него запали нова цигара.

— Ето какво, старче. С източниците на светлина, звук и електромагнитни импулси ние не можем да се занимаваме. В твоя списък те фигурират само с по едно точно датирано появяване, а от единичен изолиран факт дори и Айнщайн не би могъл да извлече някаква закономерност. Да ти припомня ли тези изолирани факти?

— Няма нужда. Мога и насън да ги изредя: 12 декември 1925 година — магнитни импулси предизвикват катастрофата на „Жак Фресине“; 1 септември 1953 година — професор Малчев слуша рева на чудовището; 18 юли 1964 година — българският Шерлок Холмс Борислав Златков пропуща светлините.

— Точно така, Холмсе. По тези три линии ние сме безсилни да направим нещо. Но с водните стълбове, гейзерите, снарядите и варените риби е друго. Безспорно е, че и петте случая са еднородни по характер — задействуване на свръхмощен топлинен източник. Както виждаш, към тези случаи прибавям и сварените на 3 май 1947 година риби. Наистина тогава никой не е видял водния стълб, но затова пък цялото местно население се е облажило от резултата. Все пак на драго сърце съм съгласен да го изключим, ако липсата на водния стълб те смущава.

— Щом работим с абсолютно твърди данни — да го изключим — предложих аз.

— Добре. В такъв случай остават водните стълбове на 3 април 1916 година, 26 юли 1939 година, 8 февруари 1955 година и 16 ноември 1962 година.

— Мислил съм вече върху това и мога наизуст да ти кажа интервалите между тези четири случая: двадесет и три, шестнадесет и седем години. За да намериш някаква закономерност, трябва да откриеш кратното на тези три величини. Аз не успях.

Преди да продължи, Евгени стана, хвърли нови дърва в огъня и почака да лумнат веселите пламъци.

— Между вредите, които ни е нанесла нашата цивилизация, е и тази, че ние прекалено сме свикнали да уедряваме и закръгляме създадените уж за точност мерки. Например ако говорим за разстояния до два-три метра, ние ги определяме в метри и сантиметри. Но ако разстоянието е, да речем, четиридесет и девет метра и двадесет и пет сантиметра, казваме кръгло петдесет метра. Когато пък работим с километри, ние изпущаме метрите, дори стотиците метри.

— Какво общо има това с моето частно чудовище?

— Че когато работиш с години, ти пренебрегваш месеците и изобщо не помисляш за дните. По тази система ти определяш интервала между 8 февруари 1955 година и 16 ноември 1962 година на кръгло седем години. А всъщност интервалът е седем години по триста шейсет и пет дни, тоест без високосните, девет месеца по тридесет дни и още тринадесет дни. Или другояче казано — 2838 дни. Разликите в часовете не вземам предвид, защото те са ни дадени твърде приблизително.

— Добре, нека са 2838 дни — казах аз. — После?

— После следва малко математика. Започни да се връщаш с по 2838 дни от датата 8 февруари 1955 година, като не забравяш, че високосните години имат по 366 дни. Ще се получат твърде любопитни съвпадения. 2838 дни преди тази дата е 3 май 1947 година, когато Нептун поднесе варени риби на хората от този край. Още 2838 дни назад е 26 юли 1939 година, когато неизвестна подводница изпълни колоните на „Зора“ и „Дневник“. Следващите по обратен ред дати са 18 октомври 1931 и 10 януари 1924 година, когато за зла слука не се е намерил човек, който да забележи водните стълбове. Връщаме се още 2838 дни и налитаме на датата 3 април 1916 година, когато господин Стамат Пешев е видял бял гейзер северно от Зехтин бурун.

— Изключително! — извиках аз. — Просто не мога да повярвам!

— Не ти остава друго, освен да вземеш молив и лист и да провериш. Аз самият поне сто пъти проверих изчисленията си. Името Евгени Белинов не фигурира в списъка на библейските пророци, но мога със сигурност да предскажа, че на 14 август 1970 година тук ще има интересно природно явление — бял воден стълб, от който ще се отделя па̀ра. Съветвам те отсега да си ангажираш място на по-предните редове.

Бях така поразен, че не можех да му отговоря в неговия шеговит стил. Историята с чудовището беше взела неочакван обрат. Затананиках някаква мелодия и Евгени затисна с длани ушите си — певческата ми дарба никога не е намирала признанието на публиката.

— Затвори си човката, старче — проплака Евгени, — или по-добре нека арията ти да премине в речитатив. Прав ли бях, като казвах, че ние с тебе сме кръгли идиоти?

— Смутен съм и объркан — признах аз. — Щом има закономерност, тя е дело на човек.

— Говори по-добре за мислещо същество — вметна Евгени.

— Нека да е мислещо същество, макар че не вярвам закономерността да е измислена от делфин, кон или твоята прабаба — маймуната. Но защо това мислещо същество е избрало такъв чудноват цикъл за машината си? Защо не се е ориентирало към някоя позната величина — месец, година, век? Не съм специалист по история, но не си спомням някой някога да е делял времето на цикли от по 2838 дни. Имаше там някакви индикти[1], но в края на краищата и те са изхождали от календарната година.

— Втора пакост на нашата цивилизация: изкуствено създаваме абстрактни мерни единици и после се мъчим да натикаме в тях цялата природа.

— Какво искаш да кажеш?

— Че може да има мислещи същества, за които 2838 земни дни да са единица мярка за време — ден, месец или година. Преодолей за малко артериосклерозата си, старче, и си спомни, че годината на марсианците е от 687 земни денонощия, на Юпитер — 4332, а на Сатурн — 10 759.

Погледнах го със смесеното чувство на любопитство и изненада. Не, нито един мускул по лицето му не издаваше несполучлив опит за шегуване. Всичко в него говореше за вътрешно убеждение, достигнато след дълго размишление:

— Не се ли увличаш, младежо? Цвайг беше писал някъде, че „животът обича чудесното, но се скъпи за истинските чудеса“…

— Знам — кимна Евгени. — „Лионска легенда“. А ти чел ли си Кусто[2], Холмсе? Да? Кусто казва на едно място, че цивилизациите — той има предвид древните цивилизации — са настлали морското дъно покрай бреговете с приказни останки. И двамата знаем, че това е вярно — където да се гмурнеш по нашето крайбрежие, ще се натъкнеш на амфори. Твоето чудовище обаче прави изключение. То е останка от… бъдещето…

Гърлото ми беше пресъхнало от вълнение. Отидох до палатката, наточих от бъчвичката голяма чаша вода и я изпих на бавни глътки. Евгени подвикна откъм огъня:

— По-добре пийни чашка коняк да освежиш въображението си!…

Не се разсърдих на закачката. А наистина бях в такова състояние, че ако не ми беше жал за мене самия, бих си се смял дори повече и от Евгени. Но сега, честна дума, никак не ми беше до смях.

Боже мой, разбирате ли какво ставаше? Покрай суеверието на крайбрежното население и професионалния реализъм на началниците ми от милицията, между които се разкъсвах досега, се нареждаше и една дръзка хипотеза на фантастите. Три обяснения на едно необяснимо явление, а в средата аз, Борислав Златков. Какво трябваше да правя? Как да постъпя? На кое обяснение да дам предпочитание?

— Слушай, Евгени — казах аз, като се върнах при него, — да оставим този библейски иносказателен стил и да поговорим ясно и разбрано. Доколкото схващам, според тебе, чудовището е някакъв уред, машина или изобщо нещо, създадено и оставено от някаква друга, извънземна цивилизация. Така ли е? — Той потвърди с кимване на глава. — А всичките там шумове, светлини и магнити са предварително програмирани системи на сигнализация, която да привлече вниманието на хората върху това „нещо“. — Евгени отново потвърди. — Тогава, обясни ми, ако обичаш, защо това „нещо“ е оставено от представителите на тази друга цивилизация на дъното на морето, а не на някой връх в планината, където може да се види от километри? Когато искаш някакъв предмет да бъде забелязан, ти го оставяш на масата, а не го скриваш в чекмеджето.

— Грешката ти е в думата „оставено“, старче. „Нещото“ не е оставено, а изпратено. То е изпратено на Земята и по някаква чиста случайност е паднало тук, в залива Флуру̀, а не на мечтания от тебе връх. Отново те приканвам да освежиш въображението си. Представи си, че ти си установил живот на деветдесет и деветата планета от съзвездието „Хитър Петър“ на нашата галактика и имаш възможност да изпратиш до нея безпилотен междупланетен кораб с информация за нашата стара Земя и предложение за установяване контакт. Как ще постъпиш? Ясно: ще натовариш кораба със съответната информация и ще го изпратиш. Но това не е достатъчно. Ти трябва да се погрижиш твоето послание да бъде получено. Ако си сигурен, че на деветдесет и деветата планета от съзвездието „Хитър Петър“ цивилизацията е достигнала нашето ниво, тогава е лесно — достатъчен ти е един какъвто и да е сигнал, а може да се мине и без него. Ами ако там животът е още в своята каменна епоха? Или в епохата на религиозния мистицизъм? Тогава? — Евгени отговори сам на въпросите си: — Тогава ти ще снабдиш твоята машинка с такава сигнализация, която в продължение на хиляди години периодически да привлича вниманието на разумните същества върху себе си. Първата и най-проста сигнализация, с която ти ще снабдиш уреда, ще бъде топлинна — веднъж на година, на десет или на сто години контейнерът, съдържащ твоето послание, ще излъчва висока температура, за да предизвиква пожари…

— Пожари? Една напреднала цивилизация не може да известява за себе си, причинявайки нещастия.

— Когато човечеството е брояло няколко стотици хиляди души, изгарянето на пет-шест квадратни километра гора не е било нещастие. То не е нещастие в световен смисъл на думата дори и сега, когато сме няколко милиарда. Искам да кажа, че висшата цел — установяването на контакт с друг свят — си заслужава тази жертва.

— Да, при положение, че контейнерът падне в джунглите на Бразилия. Но ако падне в центъра на Париж?

— Съществуването на Париж само по себе си е гаранция, че земната цивилизация е достигнала такова ниво, което поне приблизително отговаря на техническото съвършенство на контейнера. Париж може да се справи със сигналните му системи и да не допусне пожарите. Но допусни, че контейнерът е паднал действително в джунглите на Бразилия. Там само един пожар, избухващ на равни промеждутъци от време, може да привлече вниманието на човечеството. Втората сигнална система, която ще поставиш на твоя кораб, старче, ще бъде звукова. И тя ще работи на цикъл, различен от цикъла на първата и вероятно по-кратък. Третата система ще бъде светлинна. Четвъртата — импулсно-магнитна. Кой знае, ако си изобретателен, ти може би ще сложиш и пета, и шеста, и десета системи — разни биотокове, телепатични импулси и други дяволии, каквито сега се срещат само във фантастичните романи. И така, ти ще изпратиш твоя звезден кораб. Самият факт, че той ще улучи съответната планета, е вече огромно постижение. А дали той ще падне на някой връх в тамошните Родопи или в морето пред техния залив Флуру̀, това, старче, съвсем не зависи от тебе, а от онзи дядо господ, който се разпорежда с господните работи в съзвездието „Хитър Петър“.

Главните в огъня се сринаха шумно и от тях полетяха хиляди искри.

Иззад морето плахо надникна месечината.

[1] Индикт или индиктион — период от 15 години, в които римляните събирали три пъти данък от покорените народи; леточисление от цикли по 15 години, въведено през 312 г. от Константи Велики. ↑

[2] Капитан Жак-Ив Кусто — прочут френски леководолаз и океанограф, изобретател на съвременния леководолазен апарат и автор на редица книги и филми за подводния свят. Председател на Световната федерация за подводна дейност. ↑

Тайната на залива Флуру̀

Сандъците на Евгени съдържаха апаратура, с която той се надяваше да установим точното място на „чудовището“. Както забелязвате, аз вече поставям „чудовището“ в кавички — след дългия разговор с моя приятел, който ви предадох подробно, аз се убедих, че във фантастичното му предположение имаше страшно много логика… Освен прецизни компаси в сандъците имаше още два теодолита и един непознат за мене уред, наречен шумопеленгатор, с който във военните флоти откривали по акустичен път местоположението на подводниците. Този шумопеленгатор Евгени бе успял да вземе временно от ВМС дявол знае под какъв предлог. Както се досещате, той щеше да ни потрябва, ако дойдеше ред „чудовището“ да се обади със своя рев; компасите щяхме да употребим, ако се включеха електромагнитните му импулси; теодолитите — за засичане на светлинния му лъч. С тези уреди ние устроихме две станции: едната на брега пред палатката, другата — на скалите на нос Коракя. Като го засечем от две точки, „чудовището“ не можеше да остане повече скрито.

С идването на Евгени „красотата на усамотението“ в залива Флуру̀ окончателно приключи. Свършиха и многочасовите безцелни разходки по дъното на залива, както и лекциите ми по печене кефал на шиш — вече нямаше време за подводен лов. Сега ние бяхме претрупани с работа: два пъти на ден проверявахме изправността на уредите, установихме денонощно дежурство за проверяване на компаса и за наблюдение за светлини или звук, започнахме да водим и дневник на наблюденията си. Не си доспивахме, непрекъснатото напрежение ни изнерви, твърде скоро започнахме да чувствуваме умора от програмата, която сами си създадохме.

Евгени дойде в петък, 21 август. В началото на септември по крайбрежието се разрази ужасна буря, която за малко не отнесе лагера ни и не повреди нашите две наблюдателни станции, с които толкова се гордеехме, а вълните достигаха почти до самия вход на палатката ни.

Към седем и половина часа сутринта на 19 септември Евгени разпалваше огъня, а аз подреждах трапезата за закуска. Изведнъж ми се стори, че долавям някакъв особен протяжен звук. Напрегнах слух, после изтичах да предупредя моя приятел, който в това време раздухваше огъня и бършеше сълзите от опушените си очи.

— Нищо не чувам — каза Евгени, след като се ослушва около минута. — Но не се учудвам, старче. Цяла Източна България познава твоя изтънчен музикален слух…

Но четвърт час по-късно, когато вече пиехме чай от алуминиевите си канчета, аз отново чух чудноватия звук. Срещу мен Евгени трепна и ръката му с канчето някак неестествено увисна във въздуха. Застанали неподвижно, вкаменени от напрежение, ние се заслушахме.

„Чудовището“ ревеше!

По-късно неведнъж бях разпитван, много хора — учени, служебни лица, приятели — искаха да им опиша този „рев“. Никога не успях да го направя — тези звуци не могат да се опишат. Около нас тогава се носеше някаква странна музика, каквато никое човешко ухо не е слушало; някаква музика без мелодия, неизразима хармония от звуци, непривичен и неописуем ритъм. Тази музика беше безспорно красива и вълнуваща, но не зная някаква позната величина, за да я сравня; тя приличаше само на себе си и на нищо друго. Не съм специалист и като ученик не можех да се отърва от поправителни изпити по пеене, а цялата си „музикална култура“ дължа на радиото, на двадесетина концерта на Варненския симфоничен оркестър и още толкова представления на нашата опера. Все пак надявам се, че няма да сгреша много, ако кажа, че долавях стройното съзвучие на хилядогласен орган, над който понякога надделяваха нежни цигулки, арфи или непознати за мене духови инструменти. Тази музика беше над нас, около нас и в самите нас. Тя се лееше като широка река, увличаше ни в потоците на неземните си звуци, обливаше ни със струите на своята божествена хармония. Да, именно божествена — това го казвам аз, капитанът от Народната милиция. Отговорете вие: може ли да се опише такава музика?

Не зная колко време сме престояли така вцепенени. Може да е било минута, може — цяла вечност. Има състояния, които не могат да се измерят с нашите обикновени човешки мерки.

После изведнъж се събудихме. Евгени се втурна към шумопеленгатора, надяна слушалките на ушите и улови командните копчета. Аз пък се хвърлих с дрехите в морето и се потопих под повърхността. Сега музиката се чуваше много по-ясно. Звънлива, прозрачна и ведра, тя беше навред около мене. Струваше ми се, че нейният източник е само на една ръка разстояние от мене. Изтичах да взема шнорхела[1] си и отново се хвърлих във водата. Бях ненаситен в жаждата си да слушам тази вълшебна и упойваща хармония. Моля ви, не ми се смейте и не ме упреквайте, че съм забравил задълженията си. Поне почакайте още малко. Доколкото разбрах, тази музика скоро ще бъде излъчена от Радио София и всички земни радиостанции ще я препредават. Послушайте я и едва тогава ме упрекнете, ако можете…

Евгени ме повика при себе си. Той беше определил точната посока на звука и сега искаше да използува продължаващото действие на звукоизточника, за да открие точното му местонахождение. Ние внимателно монтирахме шумопеленгатора на кърмата на шлюпката, Евгени се настани със слушалки на ушите при него, а аз улових веслата. Гребях плавно, безшумно и равномерно, като следвах едносричните указания за посоката, които получавах от Евгени. Едва бяхме изминали двадесетина метра, когато откъм заставата на Маслен нос се разнесе изстрел, а след малко към нас полетяха едновременно три червени ракети — уговореният сигнал, че и там са чули „рева“ на „чудовището“. Но ние бяхме забравили нашия ракетен пистолет и не можехме да им отговорим, че сме разбрали съобщението им. Затова на всяка минута от заставата изстрелваха към нас по три ракети, сякаш с тях символично поздравяваха тази величава среща на две цивилизации.

Излязохме от залива и изминахме още стотина метра. Няколко минути Евгени търси точното място, после извика пискливо:

— Пусни буя[2]!… Чуваш ли? Точно над него сме. Пусни!…

Хвърлих буя (от месец той стоеше готов в лодката) и се уверих, че котвичката му се е закачила здраво за дъното. После загребах към брега. Когато бяхме по средата на разстоянието, музиката изведнъж престана. Евгени свали слушалките, погледна часовника на ръката си и каза с пресилено спокойствие:

— Единадесет часът и три минути.

Машинално погледнах и моя часовник. Напълнил се с вода при непредвидената ми сутрешна баня, той беше спрял, а стрелките му сочеха точно осем часа.

На брега ни чакаха двама задъхани войници от заставата — бяха изминали пътеката до нашия лагер в бърз бяг. Обясниха ни на пресекулки, че всички в заставата били много разтревожени, дето не отговаряме на сигналите им. Видели ни в лодката, но помислили, че може да сме излезли за риба…

Изстреляхме една зелена ракета, за да успокоим приятелите си от заставата, после почакахме двамата войници да починат и ги взехме като гребци в шлюпката, а ние приготвихме леководолазните си съоръжения. Морето беше гладко и спокойно; за такова море рибарите казват, че „мравките ходят да пият вода“. Отидохме до буя и спуснахме лота[3] — дълбочината беше тридесет и четири метра. Екипирахме се, за последен път повторихме уговорките си и скочихме във водата.

Приближихме буя и заслизахме по въжето му. Пет метра… десет… петнадесет… Когато стрелката на дълбокомера показваше осемнадесет метра, ние изведнъж спряхме стъписани — откъм дъното ни посрещаше някаква червена светлина? Разбирате ли? Светлината беше червена! Трябва да сте леководолази, за да разберете вълнението и учудването ни. В дълбините на морето няма червен цвят. Червените лъчи на спектъра първи се поглъщат от водата и още на пет метра под повърхността се загубват за човешкото око. По-надолу дори и кръвта изглежда зелена! А нас ни посрещна яркочервен, пурпурен лъч… При това още шестнадесет метра ни деляха от дъното!

Ние се отклонихме и заплувахме хоризонтално, като описахме един широк кръг около въжето на буя. Така открихме второто „чудо“ на „чудовището“ — червеният лъч ни следеше, движеше се заедно с нас, сякаш беше някакво пламтящо око, което не изпущаше нито едно наше движение!

Посъветвахме се с жестове и продължихме да се спущаме. Когато бяхме на около двадесет и пет метра дълбочина, пред нас се появи то, „чудовището“.

Представете си един грамаден детски снежен човек, но направен изцяло от метал. Тялото му представлява изправен цилиндър с диаметър един метър и височина около три. Горе, на мястото на главата, е закрепено метално кълбо с четири, диаметрално разположени матови прозорчета. Дали именно от тях не се появяваха понякога онези мощни лъчи, които пронизваха тридесетметровия слой вода, за да се видят далеч на сушата? От горната страна, на темето на „главата“, има още едно прозорче, от което се излъчваше червената светлина, която ни следеше. На „гърдите“ и „гърба“ на тялото се намират два матови четириъгълни прозореца, които ми напомниха екрани на телевизори, а на мястото на „ръцете“ — няколко дюзи със златисти филтри. Ето това беше „чудовището“ от залива Флуру̀ — тромаво и наглед трогателно безпомощно.

Понечих да приближа до „чудовището“, но Евгени ме спря с нетърпящ възражение жест. Разбрах го веднага — ние неведнъж бяхме говорили, че пратеникът от другия свят освен със сигнални, навярно е снабден и със защитни системи за предпазване от нападение в случай, че земното човечество е още в стадия на примитивната техника или в другия по-късен стадий, когато всяко необяснимо нещо бива унищожено като „изчадие на дявола“; той е предназначен за хора с високи технически знания, които ще съумеят да открият и неутрализират тези опасни за невежите предпазни системи. Червеният лъч, който продължаваше да не изпуща нито едно наше движение, потвърждаваше предположението ни.

Ние се повъртяхме няколко минути около „чудовището“ и върху бялата си целулоидна плочка аз му направих две подробни скици. Преди да тръгнем към повърхността, ми хрумна още нещо. Взех непромокаемото си фенерче и с бледия му жълтеникав лъч осветих госта от далечния свят. Резултатът беше поразителен: червената светлина за пръв път се отклони от нас и се съсредоточи върху фенерчето, а на единия екран се появиха някакви непонятни и бързо сменящи се фигури — електронният мозък на „чудовището“ мислеше и преценяваше…

Тайната на залива Флуру̀ бе престанала да съществува.

Ние махнахме с ръка на „чудовището“ за сбогом и полека изплувахме нагоре, изпратени от светлината на неговото червено око…

[1] Шнорхел — къса извита тръбичка, използувана от подводните плувци, за да дишат през нея с потопена под повърхността на водата глава. ↑

[2] Буй — плаващ воден знак; шамандура. ↑

[3] Лот — прост уред за измерване водна дълбочина, състоящ се от оловна тежест и въженце, награфено през един метър. ↑

Епилог или начало

Веднага отидохме с шлюпката до заставата. Чрез военната телефонна линия се свързах с полковник Шивачев и му докладвах за невероятното ни откритие. Той ме изслуша търпеливо, като само от време навреме не успяваше да сподави възклицанията си, после дълго мисли мълчаливо и накрая ме поздрави за успеха. Стори ми се, че в гласа му долових добре прикрити нотки на съмнение. Не се засегнах — обратното щеше да бъде просто неестествено. Помолих го спешно да занимае най-висшите държавни органи и да предизвика изпращането на експедиция от научни работници и специалисти, разполагаща с необходимата техника. Обеща да го направи и ми предложи да приключа моята робинзониада.

— Дума да не става, другарю полковник — отговорих аз веднага. — Положих толкова труд и време да открия „чудовището“. Сега няма да мръдна оттука, докато не го видя вързано на синджирче, както вие предсказвахте. Ще стоя и ще го пазя!

Той се засмя. Добре, нямал нищо против.

— Но и на мен не ми се стои още дълго тука. Затова, моля, побързайте да пратите експедицията.

— Обещавам, Златков. Ще отлетя още днес за София и ще уредя работата. А после ще дойда да ви правя компания като Петкан…

— Съжалявам, другарю полковник, но, както знаете, при мене щатът на Петкан е зает от инженер Евгени Белинов, истинския откривател на „чудовището“.

— Нищо — отново се засмя той. — Тогава аз ще играя папагала Пол!

Евгени и аз обядвахме на заставата, където този ден цареше небивало оживление. В чест на „чудовището“ и неговите откриватели командирът даже отпусна по чаша вино и това още повече повиши настроението. Следобед двамата с Евгени пак се натоварихме на нашата черупка и лениво загребахме към Флуру̀.

— И така, приключението завърши — казах аз по едно време. — Не се ли чувствуваш щастлив? В края на краищата заслугата е главно твоя…

Приятелят ми не отговори. Погледнах го. Лицето му изразяваше всичко друго, но не и щастие.

— Какво, не си ли доволен? — подех отново. — Успяхме да докараме нещата до щастлив епилог. Съвсем като на кино.

— Епилог или начало? — запита в отговор Евгени.

— Честна дума, не разбирам за какво начало говориш. Останалото е само техническа работа.

Един делфин изскочи от морето на стотина метра от нашата лодка и след секунда шумно плесна във водата. Евгени отпусна греблата и няколко минути наблюдава веселата игра на делфина.

— Има нещо, което не съм ти казал досега, старче — заговори той най-сетне. — Един въпрос, чийто отговор очаквам с болезнено любопитство. Господин Стамат Пешев е видял белия гейзер на 3 април 1916 година. Ако се върнеш още 2838 дни назад, ще получиш датата 30 юни 1908 година.

— Е? Какво от това?

— Нищо ли не ти напомня тази дата?

Помислих, после се плеснах по челото с толкова енергично движение, че лодката едва не се прекатури.

— Да, разбира се. На 30 юни 1908 година е паднал „Тунгуският метеорит“!

— Именно — кимна Евгени. — „Тунгуският метеорит“, за който досега са изказани поне десетина хипотези: метеорит, катастрофа на атомен звездолет, комета, опашка на комета, леден къс, лазеров лъч и какво ли още не.

— Изглежда че си склонен да се върнеш към хипотезата на Казанцев за звездолета — подхвърлих недоверчиво.

— Защо пък не? — отговори той сериозно. — Съвпадението в датите може да е случайно, но е повече от многозначително.

„Дяволското течение“, което тук минава съвсем близо до брега, подхвана шлюпката ни и бавно я понесе назад към Маслен нос, но ние не посегнахме към греблата.

— На времето учените отхвърлиха теорията на Казанцев — рекох аз замислено.

— Но ние не сме учени и затова ни е позволено да фантазираме и мечтаем. Представи си, старче, че един звезден кораб лети през пространството към нашата планета. Той е преодолял безброй опасности, но на хиляда или сто хиляди километра екипажът изведнъж разбира, че поради повреда корабът не ще може да се приземи, а ще се разбие при падането. Катастрофата е неизбежна. Спасяването на екипажа — изключено. Тогава какво да правят? Те знаят, че по-важно от живота им е изпълнението на върховната цел — установяването на контакт със земните хора. Щом не могат да го установят лично, те ще го направят косвено, чрез техниката. Затова те зареждат с информация един контейнер — същият, който по-късно ще получи името „чудовището от залива Флуру̀“ — и го катапултират. Какво се случва нататък? Звездолетът и контейнерът летят с една и съща скорост, но по самостоятелни траектории. Звездолетът се разбива в Сибир, а с незначителна разлика във времето контейнерът плавно пада в морето пред залива Флуру̀.

— Дръзка хипотеза, но, дявол да го вземе, нелишена от логика — тихо вметнах аз.

— Тогава да продължим нататък. Каква е информацията, която се съдържа в контейнера? Могат да се изброят хиляди неща, но три са абсолютно сигурни: метод за разбиране езика и разчитане писмеността на разумните същества, които изпращат информацията, сведения за тяхната далечна планета и точно описание на звездолета, преодолял безкрая на вселената, включително данни за летателната му способност и за причината на катастрофата. И после? Нима човечеството ще се задоволи да разчете информацията и да я остави „към дело“? О, не! На човечеството никога не е липсвала дързост във вечния му стремеж да открие и покори неизвестното. То ще се възползува от информацията, за да създаде свой звездолет и да го изпрати по обратния път към непознатия чужд свят. Смели хора, които да предприемат това рисковано пътешествие, винаги ще се намерят. — Срещнах погледа на Евгени. В очите му грееше възторжена възбуда. — Е, сега отговори ти, старче, в епилога ли сме или в началото?

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.